Väri, verkosto ja valtakunta
Vihreiden riparien teologiaa

Panu Pihkala 2014, Kirjasta Vihreät riparit (Kirjapaja)

Keskeisiä teemoja: 
- Ympäristövastuu ei ole muotivirtaus tai yhteiskunnan kirkolle sälyttämä agenda, vaan luomakunnasta huolehtiminen nousee kirkon omasta uskosta
- Kyse ei ole kaiken näkemisestä vihreiden lasien läpi, vaan näkökyvyn korjaamisesta, jotta myös vihreä väri pääsee oikealla tavalla esiin
- Ympäristöasioiden osallistava käsittely tukee koko riparin toimivuutta ja osoittaa asioiden kirjaimellisen “ekologisuuden”: kyse on monen tekijän vuorovaikutuksesta
- Rippikoulun ytimessä on Jumalan valtakunnan osallisuudessa eläminen, toisen maailman ääni, joka on samalla vahva kulutuskulttuurin vastainen viesti.

Väri
Jos sinulta kysyttäisiin, minkä värinen on rippikoulu, mitä vastaisit? 
Miltä kuulostaisi punainen rippikoulu, musta rippikoulu tai sinivalkoinen rippikoulu?

Moni pelkää, että ympäristöajattelussa on kyse kaiken näkemisestä vihreiden silmälasien läpi. Kysymys värien näkemisestä on kuitenkin moniulotteisempi. Vihreät lasit voivat toki joskus muodostua jopa ongelmaksi, mutta paljon suurempi ongelma on eräänlainen vihersokeus. Liian moni ei näe vihreää sävyä ollenkaan. 

Vihersokeudesta on kyse silloin, kun luonnon merkitystä ei havaita laisinkaan tai se jää aivan himmeäksi. Sellaista on usein kutsuttu liialliseksi ihmiskeskeisyydeksi. Jos päätöksenteossa ei oteta luontonäkökulmia riittävästi huomioon, on yleensä kyse ihmiskeskeisyydestä. Silloin vain tietyt ihmisten tarkoitusperät merkitsevät. Ei-inhimilliselle luonnolle ei ole osattu antaa arvoa.

Vihreän värin näkökyky puuttuu esimerkiksi silloin, kun metsiä kohdellaan pelkästään maksimoidun taloudellisen hyödyn perusteella. Tässä esimerkissä tulee esiin se, että yleensä vihersokeudessa on kyse sokeudesta myös toisten ihmisten hyvinvoinnille ja lopulta myös päätöksentekijän omalle hyvinvoinnille. Metsän karu avohakkaaminen ei ainoastaan vahingoita ekosysteemiä, vaan se vie myös toisilta ihmisiltä metsän. Viime kädessä koko ihmiskunta voi huonommin, kun metsäekosysteemejä heikennetään. Luonnon monimuotoisuuden särkyminen tuo ennalta-arvaamattomia seurauksia ja hiilinielujen tuhoaminen pahentaa ilmastonmuutosta. 

Kristityillä on kautta historian ollut peri-inhimillisiä taipumuksia erilaisiin värisokeuksiin (ja kenties joitain ikiomia perinnöllisiä näkösairauksia). Raamatuntekstejä on luettu tietystä näkökulmasta, tietyllä väripaletilla. Ihminen ei läheskään aina itse huomaa värisokeuttaan. Se tulee esiin vasta kun toiset ihmiset huomauttavat, että kaikki ei tunnu olevan kohdallaan. Seurauksena on yleensä riitoja. On vaikea hyväksyä, että juuri minä en näkisikään asioita oikein. 

Raamatuntutkimus on vähitellen tuonut esiin väripaletin puutteita. On esimerkiksi havaittu, että naisilla on suurempi rooli Raamatussa kuin mitä aiemmin oli huomattu. Raamatuntutkimuksen tuore aalto puhuu vihreästä tai ”ekologisesta” raamatuntutkimuksesta. Sen piirissä tutkitaan, millaisia luontoon liittyviä asioita teksteissä esiintyy. Monille näistä asioista on oltu kristinuskon valtavirrassa sokeita. On hämmästyttävää, että vaikkapa psalmin 104 valtavasta luomakunnan eri asioiden käsittelystä on niin usein nostettu esiin yksipuolisesti ihmisen ja Jumalan suhde. Teksti kuitenkin selvästi puhuu myös siitä, että ei-inhimillisellä luonnolla ja Jumalalla on oma suhteensa. Kyse ei ole pelkästään ihmisestä. 

Moni on kavahtanut sitä, että ekologisessa raamatuntutkimuksessa usein sanotaan, että raamatuntekstejä luetaan ”vihreiden silmälasien läpi”. On toki olemassa sekin vaara, että tekstien vihreitä sävyjä ylikorostetaan muiden sävyjen kustannuksella, mutta tämä on onneksi harvinaista. Parhaimmillaan kyse on siitä erittäin tärkeästä asiasta, että silmälaseihin lisätään myös vihreän värin näkökyky. 

Vihreät riparit -hanke korostaa juuri tällaista vihreän värin olennaisuutta. Kristinuskossa on kyse pyrkimyksestä mahdollisimman oikeaan näkökykyyn. Kristitty pyrkii ymmärtämään Jumalan Sanan, oman sydämensä ja seurakunnan avulla, miten hänen tulisi elää maailmassa. Asiaa voi lähestyä myös rakastamisen kautta. Oikea näkökyky tarkoittaa, että eri värejä osataan rakastaa oikein. Esimerkiksi valkoisten kristittyjen näkökyky on historiassa vähitellen laajentunut paremmaksi: on vihdoin ymmärretty, että myös mustaa, punaista ja keltaista tulee rakastaa täydesti. Viime vuosikymmeninä on herätty vihreän rakastamisen tarpeeseen. Esikuvina siitä on sekä muinaisia että nykyajan ihmisiä.

Verkosto
Rippikoulu on ekologinen kokonaisuus. Kyse on verkostosta, jossa eri osatekijät vaikuttavat toisiinsa monimutkaisella tavalla. Jotkin tekijät ovat vaikutusvaltaisempia kuin toiset, mutta kaikilla on oma vaikutuksensa. Yleensä vasta pitkän tutkimustyön jälkeen selviää, kuinka monimutkainen ja rikas kukin ekologinen järjestelmä on. 

Ekologiatiede on kohtalaisen nuori ala. Vielä 1900-luvun alussa edes biologit eivät ymmärtäneet, miten valtava rooli esimerkiksi suurpedoilla on ekosysteemeissä. Luonnonsuojelualueillakin usein suosittiin petojen hävittämistä. Nykyään tajutaan, miten hämmästyttävän laajoja seurauksia vaikkapa sudella ja karhulla on koko ekosysteemin hyvinvoinnin kannalta. Saaliseläimet ja jopa kasvit voivat paremmin, kun suurpeto ei ole sukupuutossa. Jos et usko, katso internetistä video susien seurauksista Yellowstonen kansallispuiston luontoon.

Rippikoulujen historiassa ravintohierarkian huipun asema on ollut sangen yltäkylläinen. Ongelmana on sen sijaan ollut ekologisen ymmärryksen puute. Onneksi rippikouluissa on jo pitkään kuljettu kohti mallia, joka painottaa vuorovaikutteisuutta – eli on ekologisempi! Tämä heijastaa kasvatustieteissä lisääntynyttä ymmärrystä siitä, kuinka oppiminen on eri osatekijöiden tulos. Jokaisella yksilöllä on suuri merkitys. Lopputulos muotoutuu yksilöiden ja yhteisön vuorovaikutuksessa. Opettajilla eli uuden ymmärryksen mukaan ohjaajilla on suuri merkitys, jota voisi kuvata myös karhun vertauskuvan kautta. Jos ja kun ohjaaja on läsnä rippikoulun ekosysteemissä luonnonmukaisella tavalla, kokonaisuus kaikkinensa voi paremmin.

Nykyinen rippikoulusuunnitelma ymmärtää rippikoululaisten ja isosten suuren merkityksen. Jäykästä oppituntirakenteesta on siirrytty asiasisältöjen korostamiseen. On ymmärretty, että ”kaikki liittyy kaikkeen”, mikä on yksi tapa kuvata ekologista järjestelmää. Tämä on olennaista ympäristöön liittyvien asioiden suhteen. Seuraavaksi tätä verkostoluonnetta avataan kolmen pääkohdan kautta. 

Ensiksi, kaikki riparin henkilöt vaikuttavat rippikoulun ympäristövastuullisuuden kokonaisuuteen. Ohjaajien ”ylhäältä alas” kaatama ympäristötieto ei lopulta ratkaise ongelmia. Tiedon on tultava henkilökohtaisesti lähelle tunnetasolla, jotta se vaikuttaisi. Osallisuus on avainasemassa. Toiminta vahvistaa oppimista ja myös ylläpitää toivoa. Pelkkä tieto voi jättää kylmäksi. 

Kasvatukseen tulisi sisältyä vastavuoroinen kasvun mahdollisuus. Tämä tarkoittaa, että myös ohjaaja voi oppia nuorilta. Nykyään useimmissa rippikouluryhmissä on nuoria, jotka ovat tehneet radikaalimpia elämäntapavalintoja ympäristön suhteen kuin osa ohjaajista. Hyvän roolin antaminen näille nuorille on avainasemassa. Leirille ei kannata synnyttää ympäristöeliittiä tai vastakulttuurillista solua, vaan eri jäsenet tulisi saada toimimaan yhdessä. Isosilla on tärkeä rooli. Muut työntekijäryhmät, kuten emännät ja vahtimestarit, liittyvät parhaimmillaan osaksi kokonaisuutta.

Toiseksi, rippikoulun ohjelman eri osat vaikuttavat yhdessä ympäristökasvatukselliseen lopputulokseen. Luomista käsittelevät oppitunnit ovat yksi tärkeä kohta, mutta esimerkiksi synti- ja armo-oppituntien luontoon liittyvä ulottuvuus on aivan olennaista. Teot kasvattavat lopulta aina sanoja enemmän, minkä vuoksi myös rippikoulun oppitunteihin liittyy nykyään paljon yhdessä tekemistä. Vihreän rippikoulun vaikutus muodostuu lopulta sen sisältämien tekojen luonteesta. Esimerkiksi hartauselämä luonnossa ja luontoon liittyen, keittiön ruoka-ainevalinnat, kierrätysmahdollisuudet, ulkona vietetty aika ja ympäristöpelisääntöjen kanssa painiminen vaikuttavat kaikki ympäristökasvatukseen. 

Kolmanneksi, rippikoulun ekosysteemiin ei kuulu pelkästään ihmisiä, vaan myös ympäristö ja sen olennot. Leirikeskus tai muu leirinpidon ympäristö vaikuttaa lukuisin tavoin leiriin, myös sen hengellisiin sisältöihin. Osa ympäristökasvatusta on se, että ymmärrys ihmisen sidoksista paikkoihin ja aineelliseen todellisuuteen vahvistuu. On hyvä pysähtyä tutkimaan, millaisten luonnon prosessien ja olentojen seurauksena ihmiset voivat viettää riparia. Ilman puita ei olisi happea, polttopuita tai metsien kauneutta. Bakteerit pitävät ihmiset toimintakykyisinä ja niin edelleen. 

Yksi hyväksi havaittu tapa toteuttaa ympäristökasvatusta on tietystä paikasta huolehtiminen. Sidos paikkaan sekä palvelee ihmistä että tuo hänelle velvollisuuksia. Leirikeskuksen lähiympäristöstä huolehtiminen on olennaista ympäristökasvatusta. Syvemmälle mentäessä voidaan pohtia, millä tavoin leirikeskus on osa ekosysteemiä. Mitä keskus ottaa ympäristöstä? Mitä se välittää ympäristöönsä? Ihmisen rakentama ympäristö on pohjimmiltaan sekin osa luontoa. 

Valtakunta
Ripari on yksittäinen erittäin merkittävä jakso. Kuitenkaan rippikoulun ei ole tarkoitus olla pelkkä kertasukellus, vaan pikemminkin sukeltamisen perus- ja kertauskurssi. 

Rippikoulun perinteinen viitekehys on ollut kasteopetus. He, jotka ovat jo lapsena saaneet sukeltaa, pääsevät nyt pohtimaan tietoisesti hyppyään. Toisaalta he, jotka eivät vielä ole kastettuja, saavat harkita loikan mahdollisuutta. 

Käytännössä riparissa on paljon yleiskulttuurillisia aikuistumiseen liittyvän siirtymäriitin piirteitä. Nämä piirteet yhdistyvät kristinuskon omaan erityissanomaan, kuten kasteopetukseen. Monimutkaisempi seikka on sitten se, missä määrin siirtymäriittien tarve yleensä nähdään Jumalan ihmiselle universaalisti antaman elämänmallin osana. 

Kristinuskon näkökulmasta ripari on kuitenkin välähdys Jumalan valtakunnasta: toisenlaisesta todellisuudesta, tai oikeastaan toisenkaltaisesta ulottuvuudesta tämän yhden todellisuuden sisällä. Kuin vedenalaisesta maailmasta, jossa valot ja äänet ja paine ja syvyys ja ilo tuntuvat erilaiselta kuin maanpinnalla. 

Entistä enemmän haluaisin rakentaa ripariin juonteen, jossa nuorten kanssa yhdessä kysytään: mitä on hyvä elämä? Mitä on onnellisuus? Kristinusko on nimenomaan elämäntapa, vastaus tämänkaltaisiin kysymyksiin. 

Rippikoulu vastaa kysymykseen hyvästä elämästä tarjoamalla välähdyksen Jumalan valtakunnasta. Kaikki riparin syvimmät elementit osallistuvat tämän vastauksen antamiseen. Riparissa on vahva vastakulttuurinen ulottuvuus. Onnellisuus voikin löytyä elämäntavasta, jossa ollaan yksinkertaisten perusasioiden äärellä, kuunnellaan Jumalan ääntä ja pidetään huolta toisista sekä luonnosta. 

Hartaudet ovat toisen maailman äänen kuuntelua. Kuvaavaa on, että nykyaikana, jolloin kännykät ja tabletit ja muut koetaan arjessa välttämättömiksi, nuoret ilmiselvästi nauttivat hiljaa olemisesta hartauksissa. Toisenlainen olemisen tapa näyttäytyy. 

Raamatun kertomuksista ja kirkon opetuksista piirtyy esiin erikoinen, uudenlainen tapa elää. Jeesuksen opetukset, persoona ja elämäntie tulevat parhaimmillaan vahvemmin eläväksi. Esiin piirtyy kristittyjen erikoinen malli onnellisesta elämästä: itsensä löytäminen sen kautta, että kadottaa itsensä. 

Toisten kanssa yhdessä oleminen näyttäytyy uudessa valossa. Arjesta tutut hierarkiat joutuvat järisytetyiksi. Viimeinen saattaakin olla ensimmäinen. Toisista paljastuu uusia piirteitä uudessa tilanteessa: parhaimmillaan kokemus on, että yllättävienkin tyyppien kanssa voi tulla toimeen. Yhdistäviä tekijöitä onkin enemmän kuin erottavia. Ihmisten välinen yhteys, antropologi Turnerin termein communitas, tulee esimerkinomaisesti todeksi, heijastuen jopa alkukirkolliseen kristilliseen yhteyteen. 

Rippikoulussa tulee todeksi leikin ulottuvuus, joka todentaa Jumalan valtakuntaa. Eriarvoisuus väistyy: leikissä kaikki ovat tasa-arvoisia. Tarjoutuu mahdollisuus palata lapsuuden iloihin: leikkeihin, kisailuun, musiikkiin, näyttelemiseen. ”Taivasten valtakunta on lasten kaltaisten”, opetti Jeesus (VIITE), ja ripari tekee tätä todeksi. Kaiken maailman tosikkomaisuuden ja kärsimyksen keskellä leikki muistuttaa toisen maailman äänestä. ”Katsokaa taivaan lintuja…” (Matt.6)

Jumalan valtakunta haastaa kulutuskulttuurin ja kaikki sen tavat, jotka tuhoavat ympäristöä. Ripari osoittaa, että ei tarvitse joka päivä ostaa jotain, jotta voi olla onnellinen. Päinvastoin, onni löytyy perusasioista ja yksinkertaisuudesta. Ripari ohjaa niihin kolmeen hyveeseen, jotka Kirkon ilmasto-ohjelma nosti vuonna 2008 keskeisiksi: kiitollisuus, kunnioitus ja kohtuus. Perusasioista tulisi olla kiitollinen, ja kiitollisuus jalostaa ihmistä. Kohtuus on elinehto, jotta köyhät ja luonto voisivat elää. Toteuttamalla näitä me kunnioitamme Jumalaa, joka on kaiken takana. 

Ripari liittyy yhteen leiriä edeltäneen ja leirin jälkeisen elämän kanssa. Tavoitteena on kirjaimellisesti kestävä elämäntapa, sekä eettisyyden merkityksessä että kasteen jatkuvan läsnäolon merkityksessä. Tavoitteena on, että nuoren usko kestää, että hän löytää kasteen armoon palaamisesta kestävän perustan elämälleen. Tämä perusta luo pohjan kaikelle, myös ympäristövastuulle. 

Toteuttaessaan perustehtäväänsä kirkko vastustaa epäitsekkyyttä ja sen kautta edistää ympäristötyötä. Saarnatessaan synnin synniksi ja osoittaessaan armon avaimet kirkko ohjaa ympäristöongelmien aiheuttamasta lamaannuksesta eteenpäin kohti toimintaa, parannuksentekoa. Kirkko on Jumalan valtakunnan airut. Vihreät riparit nostaa esiin Valtakunnan vihreän ulottuvuuden.